![]() |
Борисов отказва да схване, че протестът на хората е за начина, по който работят и пишат закони неговите чиновници и депутати. |
Случаят не е само поредната срамна за държавата игричка "иди ми - дойди ми" по върховете й, но и нещо по-дълбоко, цинично. Добре е всеки да изгледа репортажите от изявлението на Борисов вчера по обед, в което той от Измир разяснява защо Петков запазва поста. Изводът може да е само един, като не е задължително да се следи езикът на тялото. Борисов си го казва простодушно в прав текст - събрал в понеделник следобед министри, за да ги пита защо се появяват палаткови лагери; нали държавата отпусна 80 млн. лв. повече за хора с увреждания, отде са тия протести; Петков казал, че всъщност са нужни 300 млн.; министърът нямал добър диалог с протестиращите, дал оставка; на другия ден обаче Борисов гледал телевизия, чул от недоволна "госпожа", че диалог има, тя не иска Петков да си ходи; и Мая Манолова рекла отгоре на всичко (обмудсманът излезе с предложения в синхрон с протестиращите - бел. авт.), че за законови промени не са нужни пари, и госпожата смятала същото...В крайна сметка
госпожата "се смееше и не знаеше какво иска" -
ту обещавала палатки, ту ги събирала... Затуй: Като не щете пари и нов министър - ето ви го стария. "Искам да видя сега отде идва тази задача към тях" (да протестират). "Да седнат и да направят така, че тази тема да ми се махне от главата и на всички вас". "Сега довършете цялата работа и мирно, спокойно по домовете си!". Има ли неразбрали? Борисов не е концентриран върху същинските беди на инвалидите. Целият казус за него е "Някакви "госпожи" ми правят палаткови лагери". Даже ги подозира, че изпълняват "задача". "А да ги видя сега, като им оставя министъра!...". Всичко това е логиката на преял котарак, който си има работа с досадни мишки.
Не е задължително един премиер да познава в детайли проблемите във всяка една сфера. Но с исканията на хората с увреждания, тревогите и безизходицата им Борисов имаше предостатъчно време да се запознае. Още през 2016 г. след протести той склони да се отпуснат 50 млн. лв. за деца с увреждания. Следваше да забележи, че никой във веригата под него не си прави труда да даде тези пари, щом ги има и следва да се отпуснат - ясен знак, че системата не работи. Преди два месеца уж сам прозря, че не работи. Плака. "Кой е този ненормален администратор, който може да кара тези хора непрекъснато да ходят напред-назад. Ако това е истина - този човек не просто да се уволни, а всичко там да изчистим. Гледах го. Ревах". Каза го, след като една телевизия излъчи драматичен разказ на жена от Добрич с болно дете, емигрираща в Холандия. Днес Борисов вече не плаче, съмнява се в "задача". Разбира се, следва да се отбележи, че спонтанният му рев тогава дойде успоредно с протест на същите "госпожи" и огромен скандал. Жените не бяха допуснати от ГЕРБ в сградата на Народното събрание заради неподходящ дрескод. Дрескод като дрескод - панталон и фланелка. Но на фланелките им пишеше "Системата ни убива". "Сълзите" на Борисов трудно могат да се приемат за нещо различно от пиар, но да оставим това. По-интересно е, че цялата тази стара случка в парламента, за която премиерът нямаше пряко отношение, е напълно в синхрон с логиката му от вчера. Не е един котаракът, дето много се притеснява от облеклото и палатките на мишленцата. Доста са котараците, направо е във фирмената им култура да се тревожат от подобни неща.
Миналата събота Слави Трифонов проведе концерт в Лондон пред хиляди българи. Събитието мина под мотото "Системата ги убива", шоуменът обеща да дари приходите на организация за защита на децата. Борисов вероятно подозира, че "госпожите" действат в синхрон със Слави. Но всичко това са проблеми на Борисов и Слави. Премиерът изобщо не се чувства отговорен за дереджето на тези жени и децата им, на които социалните служби отказват помощ, щом нелечимо болните им деца навършат пълнолетие. В главата му са само пиар схеми. На него ли ще му прилагат тези номера?! На него?! Той е алфата и омегата на пиара у нас, на тяхната палатка - циркова шатра ще опъне.
България влиза в интересен период. "Белене" и оръжейни сделки са достатъчно голяма хапка да съборят всяко правителство или пък да го задържат. Президентът Радев и БСП стрелят по ГЕРБ, Валери Симеонов не мирува вътре в кабинета. Главният прокурор Цацаров изведнъж се сети, че "Зелените" са прави за Пирин,
Слави май партия ще прави...
Председателството свършва, не Западните Балкани, а Балканът между Видин и Резово не мирува. В тази сложна ситуация Борисов опита да даде поредната жертва, за да успокои хора, партии и богове. Не му се получи. Ако има нещо положително в цялата работа, е, че толкова много хора - и протестиращи, и синдикати, и представители на други общности - мощно заявиха, че една оставка нищо не решава. Системата, дето убива, се храни с ей такива оставки. Това хората не просто го разбраха, ами и реагират.
Тази обществена реакция, проявена не по форуми и вкъщи, а съвсем официално, от непартийни и неопозиционни структури, по повод министър, към когото никой не изпитва специални сантименти, определено е новина. Борисов взе главата на министър, но се оказа, че никой не я иска тази глава. Хвърли я на тълпата, но му бе върната обратно. Това е тъжна вест за самия премиер. Какво ли следва?