- Ние с тебе - казва ми той - трябва да сме защитен вид. Защото не говорим срещу властта, не коментираме правителството, не клюкарим за политиците. Ние си траем, защото ги разбираме нещата. Такива като нас няма вече!
Слушам го с половин ухо. Неговите теории край нямат.
- Знаеш ли кой е най-големият проблем? За всичко се говори, всеки детайл се коментира и обсъжда, а утре започваме отново. Няма значение, че темите са други, а фактите различни. Хората много говорят. Направо нямат спирачки! Какво ще кажеш?
Казвам:
- Освен спирачки хората нямат и съединител!
Той се цупи. Питам го:
- Какво толкова се говори? Нали и аз ходя по улиците и слушам. Нищо ново няма.
Той не е съгласен.
- Ти слушаш с половин ухо, не знам как го правиш, но това не е качество, а проблем. Хората говорят, че властта се е уморила, че вече няма никаква енергия в нея. Започва процес на препозициониране, регрес.
- Не думай! - викам му.
- Да - продължава той, - не виждаш ли какво става! Преди време всеки ден се режеше лентата на някоя нова инфраструктура. А сега от месеци е суша, нищо никъде не се открива.
Замислям се.
- Може би пък сега строят усилено и после ще започнат всеки час да откриват на новите неща. Ще има голямо рязане на ленти.
- Глупости - върти глава той, - никой нищо не строи, а само разглобяват и носят за скрап. Помниш ли, че управлението излизаше по телевизора всяка седмица и ни набиваше в главите колко добре живеем и задължително трябва да сме щастливи, че те ни управляват? Властта се умори, и то много.
- Нямам телевизор, забравил си.
- Хората говорят, че от месеци нашият премиер не се е явявал на екрана, за да ни образова. Само някакви дежурни чиновници от властта обикаляли сутрин телевизиите, за да ни наглеждат, ама това е хлабава работа. Пък и те явно нямат друга работа, така говорят хората. Казват още, че нещо се случва с нашия вожд.
- Нищо му няма - успокоявам го аз. - Има доста здрав вид.
- Не е до вида, а до поведението. Хората късат от залъка си, заделят за него, грижат се, а той не ще да вземе. Всички казват, че не е било така преди време. Всички нагоре взимали и за още питали.
- Какво е отказал? - питам. - Щото, ако е нещо дребно, и аз бих отказал, ако съм на неговото място. За неговия ранг трябват бая едри неща.
- Говорят, че е отказал тонове суджук!
- Той!
- Да, не ги е взел и не ги ще. Нещо става, някакви нови позиции се отстояват, май.
И вика:
- Казах ти: не са наред нещата!
Аз го давам по на едро:
- Сигурно вече са се нахранили и повече не щат.
- Не - върти глава той, - хората казват, че там горе нахранване няма.
- А да си чул друго да е отказал? - питам. - Захар, олио, брашно?
- За други продукти нямаме данни - вика той, - никой нищо не казва.
- Значи може и да ги взимат, а балъците по улицата нищо да не знаят и нещата да са наред - решавам аз. - Или просто властта се е отказала от градежа на светлото бъдеще и вече откровено се е позиционирала продуктово.
- Хич не е ясно - вика той - къде се позиционират и какви планове имат в управлението, но се разбира, че вече нещата са на друго ниво. Говори се за свобода, братство и равенство, ама торбите все са препълнени с продукти и все нагоре, към властта ги носят. И май така ще бъде вече, не мислиш ли?
- Не знам - викам му аз, - докато това не го кажат по телевизора, не е нищо друго освен хорски приказки. У нас властта управлява през телевизора, а не през приказките от улицата, нали? По-демократично от това няма, няма и да има!
Както той рече - ние може и да сме без телевизор у дома, ама не сме толкова боси и знаем как стават нещата, разбираме ги!
![](http://segabg.com/img/thup.gif)
- Не - върти глава той, - хората казват, че там горе нахранване няма.
![](http://segabg.com/img/36.gif)