* * *
Сирени, глъчка, грохот, шум,
дървета някъде изкореняват,
а той върви, върви, върви, обръща се,
поднася образ на всичките посоки Божи,
витрините искрят, и от всяка гледна точка
е невъзможно да разбереш дали
за слава в този миг копнее, или е гузен
в нещо свое си, неизживяно до финала.
Гръмовен страх ли паметта пробожда,
или очите на суета болезнена го следват отдалеч,
ала той все тъй не спира ...
|
|